Un mètode amb futur
Hoquei sobre herba. Adrian Lock ha apostat per un bloc de jugadores joves que combina la pressió solidària al rival amb el gust pel joc de toc i que espera confirmar l’esclat a Tòquio 2020
Diu el tècnic de la selecció espanyola, l’anglès establert de fa molts anys a Catalunya Adrian Lock, que la psicologia és fonamental. Considera que cada jugadora és un món amb un entorn que la condiciona, Per tant, predica que les fórmules per transmetre la informació que els vol fer arribar per motivar-les, per estimular-les, per treure’n, en definitiva el màxim rendiment, són sovint diferents. Una diversitat, remarca, al servei del bé comú, de l’equip, el gran tòtem. Els fets han demostrat que el brillant bronze obtingut del mundial de Londres és el fruit d’una filosofia de grup que ha generat una sinergia espectacular. La veterana Gigi Oliva –28 anys–, l’única supervivent del quart lloc obtingut a Madrid 2006, ja va assenyalar que en altres convocatòries no es respirava el mateix ambient de solidaritat, d’unitat, d’igualtat. L’equip no només ha segellat un èxit històric sinó que ha donat espectacle. Va perdre la semifinal conta Irlanda en els shoot-outs però, tret d’un primer quart més fluix, va oferir mostres de la seva qualitat, amb gust per l’hoquei sobre herba. Lock ha modelat un grup que pressiona molt bé gràcies un to físic excel·lent imprescindible i que mima la bola amb criteri, conscient que la possessió és un valor. La subcampiona, Irlanda, per exemple, se sent còmoda amb un hoquei directe en què en fa prou defensant i sortint al contraatac. Holanda, superior i intel·ligent tàcticament –6-0 en la final– va concedir-li la bola de bon començament buscant l’error en la possessió i la va destrossar.
Espanya va ser superior a Austràlia, la cinquena del rànquing mundial i plata el 2014, en el partit per al tercer i quart llocs (3-1). Havia empatat contra aquest conjunt quatre cops en els partits precedents, però el dia que tocava va signar un primer quart excel·lent i va encarrilar l’èxtasi. El triomf va ser un exercici de superació. El disgust de la derrota en la semifinal contra Irlanda va costar de digerir. El bronze adquireix encara més valor si és té en compte que Austràlia va obligar la totpoderosa Holanda a recórrer als shoot-outs per eliminar-la.
L’arribada de Lock va ser la conseqüència de dos grans fracassos. Espanya no es va classificar per jugar a Londres 2012 i tampoc no va accedir al mundial 2014. Calia una sacsejada que ha dirigit amb criteri amb un grup molt jove que espera arribar al seu zenit a Tòquio 2020.
Roc Oliva: “Ets la millor jugadora de la família”
Gigi Oliva (Kampong SV), Berta Bonastre (Wellington), Carola Salvatella (Egara), Júlia Pons (CD Terrassa), Xantal Giné (Polo), Carlota Petchamé (Júnior) i Cristina Guinea (Júnior) són les catalanes del grup de Lock. Oliva, Bonastre i Pons són de Matadepera, Salvatella és de Terrassa; Giné, de Rubi, i Petchamé i Guinea, de Sant Cugat. La presència catalana, de fet, ha estat una constant en els grans èxits en la història de la selecció espanyola. El primer va ser l’or de Barcelona 92, amb quatre representants del nostre país: Elisabet Maragall –neboda del llavors alcalde Pascual Margall–, Anna Maiques, Cèlia Corres i Núria Olivé. L’equip es va quedar a les portes del podi a Madrid 2006, quan va perdre contra l’Argentina.Dotze de les divuit convocades eren catalanes i la terrassenca del RC Polo Núria Camón va ser escollida millor jugadora del torneig. L’hoquei sobre herba a Catalunya s’ha viscut sempre com un esport de famílies. Els Oliva, per exemple. Roc Oliva –plata a Pequín 2008– piulava ahir en el seu compte de Twitter a la seva germana Gigi com “la millor jugadora de la família”. El seu pare va ser olímpic a Los Angeles 84 i Seül 88 i la seva germana gran va ser internacional.
Notícies
Dimecres,11 setembre 2024