Mou s'amaga, surt el futbol
Tots dos es van comportar com els colossos que són. Va guanyar el Barça perquè també ho havia estat a Madrid
José Mourinho no va sortir de la banqueta. Va deixar fer els jugadors. Es podien haver classificat, però ell els ho havia impedit amb el plantejament en el partit d'anada. Ell i el Barça, és clar. Sense el futbol de l'anada i el coratge d'ahir, no s'hauria classificat. Guardiola tenia raó. Ahir es va veure el Madrid que tots sospitàvem i que Mourinho negava. I el Barça que sap competir tant o més que jugar a futbol.
A la desena Mourinho va claudicar. D'un piló de maneres s'havia estavellat contra l'equip de les seves paranoies. La majoria deixaven entreveure el seu acomplexament. Ahir es va posar en mans dels jugadors. Amb bons futbolistes, amb la defensa avançada, pressionant amunt, atacant amb molta gent, amb un joc de contacte al límit del reglament, i a vegades fora. Com juga un equip gran. I el partit va ser el que haurien d'haver estat sempre els partits entre aquests dos equips. Partits amb el futbol en primer pla. Va ser així també perquè el públic del Camp Nou va ser selectiu en la protesta per veure Pepe sobre la gespa, ja que el senyor Flórez va exercir com és costum en la federació espanyola. Els culers van xiular Pepe, però sobretot van animar l'equip. Li va fer falta, perquè no ho va passar malament. El Madrid va ser l'equip amenaçador que tothom sap que és capaç de ser també contra el Barça. Tothom menys Mourinho. De seguida es va demostrar que havia llençat a les escombraries el partit d'anada. El Madrid va tenir ocasions, va bloquejar el joc de construcció del Barça, fins i tot va tenir mala sort, i no va batre Pinto de miracle. Si va pecar d'alguna cosa, va ser de voler ser massa directe. Hauria fet més mal amb un punt més d'elaboració i de pausa. Té jugadors per fer-ho, però Mourinho els prefereix com a punyals.
El Barça es va veure superat, però mai va perdre l'enteresa. Li costava jugar la pilota i no trobava línies de passada per aprofitar els espais rere la defensa blanca. Però va perseverar. Primer va aconseguir fer unes quantes combinacions a dues, tres o quatre bandes en llocs no rellevants. Però això li va servir per recompondre's. I com que quan no l'aguanta el joc, l'aguanta el coratge, va acabar empenyent el Madrid a la seva àrea. La resta va ser cosa de Messi, que per fi es va aconseguir acostar al balcó de l'àrea i va servir màgicament el gol a Pedro. Un directe a la mandíbula del Madrid. Encara grogui, va encaixar el segon amb un míssil de Valdés.
El Madrid se'n va anar al descans amb 2-0. Però va tornar amb una convicció. El marcador podia dir el que volgués, però estaven convençuts d'estar fent el que tocava. No van canviar res a la segona part. Al contrari, van intentar superar el Barça, més acomodat, en intensitat. El públic també es va equivocar de prioritats. Es va dedicar a ironitzar amb Mourinho, com si la feina ja estigues feta. No ho estava. El Madrid va tenir tanta enteresa per no resignar-se a la derrota com n'havia tingut el Barça abans per sobreposar-se. 2-2. Tots dos equips es van comportar ahir com els colossos que són. Va guanyar el Barça l'eliminatòria perquè també ho havia estat a Madrid.
Publicat a
Notícies
Dilluns,9 setembre 2024