El discurs blanc
Quan et converteixen per desig dictatorial en l'ambaixador esportiu espanyol no et cal cap discurs teòric
Alguns madridistes fa dies que expressen en públic el desig de trobar un discurs per confrontar a la riquesa teòrica del Barça, alguna cosa que els validi des d'una perspectiva intel·lectual, un text d'esperit gairebé constitucional que els doni volada. I no se'n surten, és clar. L'últim a deixar anar allò que el mestre Pla qualificaria de collonada ha estat Antonio Resines, aquell actor castís i merengue que tan bé representa el paper d'espanyol eternament emprenyat, per això la seva notorietat pública per empatia massiva. Després de burlar-se de la independència, com correspon en esperit a gent que menysprea tot allò que ignora, Resines contraposa a la idea del Més que un club que el Madrid és “club de clubs”. I s'ha quedat tan ample, amb la boca plena d'aire després de tan buida i llampant definició.
Fa seixanta anys que cerquen la manera d'amagar l'evidència: quan ets un poder fàctic, símbol del país que t'arrogues representar, vols encarnar la idea del carro guanyador i et converteixen per desig dictatorial en l'ambaixador espanyol encarregat d'endolcir comportaments totalitaris, no te'n cal cap, de discurs ni de teoria. Passes per damunt, et dediques a l'“ordeno i mano” i fas mans i mànigues desitjós de mantenir l'statu quo. I estableixes suports per tal de perpetuar-te en l'èxit, com, per exemple, el control absolut dels àrbitres. No cal res més. Acostumes la teva gent, els teus seguidors, a viure còmodes sota cabdillatges absolutament barallats amb qualsevol idea de democràcia i vas tirant de la rifeta. Ells, a canvi, només et demanen victòries, que donen orgull i autoestima a socis i simpatitzants. I taparan la realitat a còpia de passió en els fútils arguments, sense raó que els acompanyi.
El Madrid va alterar radicalment la història amb Franco i Bernabéu, i fa un munt de temps que està nostàlgic d'aquelles glòries, fins al punt d'haver entrat en el nou mil·lenni dominat per un altre duce provinent de les finances que els consola, a falta d'èxits, repetint fins a afartar la discutible idea de ser l'equip més ric del món, sense que quedi gaire clar des d'on ingressen els diners. I quan entren per la via del pelotazo, com va passar en els anys galàctics, callen i enganyen. Hi estan acostumats: així s'entén com els costa de reconèixer la bella proposta del Barça i l'enveja que els genera. Mouen fils de propaganda a dojo i aquesta setmana ens en farem un fart de menjar-ne, vulguem o no. Amb tot això, per a què volen un discurs? Si ni tan sols admeten l'existència d'oposició o diverses sensibilitats i maneres d'entendre el fenomen blanc en consum intern. Si mai reconeixeran com s'han fet grans i qui ha mogut els fils des del darrere, per quins set sous busquen justificació intel·lectual? Excuses de mal pagador.
Notícies
Dilluns,9 setembre 2024