El trencaclosques de Clàudia
“Amb una mà trencada no seria el comiat somiat després de set anys a l’elit”, diu Clàudia Galicia (Megamo) en una conversa virtual a la federació catalana
“Em considero una persona normal; miro de transmetre felicitat”
[Jocs] “Espanya només tindrà una plaça. Jo estava preseleccionada per ser la segona del rànquing i no voldria anar-hi per la lesió d’una companya”
Clàudia Galicia (Torelló, 1986) és la darrera protagonista dels directes de la Federació Catalana de Ciclisme a Instagram (#ciclismecatACasa), en què explica en quina fase de recuperació es troba de la lesió al canell per la caiguda quan liderava l’Andalusia Bike Race. L’esportista repassa la seva trajectòria, el punt àlgid de la qual va ser el 2019, i assenyala la intenció de mantenir-se al màxim nivell com a ciclista un any més per l’ajornament de la cita olímpica. “Està sent més lenta del que estava previst. No vaig poder anar al fisioterapeuta pel confinament fins vuit setmanes després. Espero que en quatre setmanes pugui fer BTT, però miro de mantenir la calma”, diu la corredora del Megamo, que va veure com es decretava l’estat d’alarma quan feia tres dies que havia rebut l’alta hospitalària.
“Va ser un any molt bo, estava molt centrada i tenia més experiència. Ho vaig donar tot, concentrada tot l’any i en ciclisme vaig competir menys del que m’hauria agradat però duia tot el cansament de la temporada d’esquí. Va ser un gran any”, sintetitza sobre la temporada passada, en què va guanyar cinc títols estatals en dues disciplines (BTT i esquí de muntanya) en la darrera que competia al màxim nivell en la disciplina hivernal. La ciclista, designada per la federació catalana com a millor dona del 2019, s’havia plantejat que aquesta fos també la darrera amb els Jocs com a principal motivació malgrat ser conscient de la dificultat de participar-hi. “Espanya només tindrà una plaça i tots sabem que Rocío [del Alba] està un o dos passos al davant. Jo estava preseleccionada per ser la segona del rànquing i no voldria anar-hi per la lesió d’una companya”, especifica. I hi afegeix, un cop anunciat l’ajornament a l’any que ve: “Hi ha tanta incertesa que no ho descarto. I si es reprèn la temporada potser l’allargaria fins al 2021. Després de set anys com a esportista d’elit, amb una mà trencada, no seria el comiat somiat.”
Efecte mirall
“Sempre dic que és un trencaclosques, t’ha d’agradar el que fas i organitzar-te. Quan vaig anar a la Titan Desert duia deu obres i ara dues o tres que acaben sent 20 hores a la setmana” explica la polifacètica esportista, que és arquitecta tècnica, que exposa com s’ho ha fet aquests anys: “La gent em dona suport però miro d’organitzar-me a dues setmanes vista. Si ho pots fer és compatible. En carretera, que viatgen més i estan molt temps a fora, seria més complicat.”“Quan tens seguidors i hi ha joves potser sí que ets un mirall però jo no m’hi sento. Em considero una persona molt normal i que fa el que li agrada. Miro de transmetre felicitat, gaudir del que faig i no deixar els estudis de banda. Ser bona companya a les curses, legal”, diu sobre la seva presència a les xarxes socials, de les quals puntualitza: “És important però a vegades no és fàcil gestionar-ho perquè crea pressió. Forma part de la nostra feina a més d’entrenar-nos i competir.”
L’osonenca parla dels seus set anys a l’elit. Una història el començament de la qual és conegut de sobres. El premi d’un sorteig amb què va acabar a la Titan Desert, de la qual va ser la vencedora sense preparació específica en el seu debut. “Em vaig fer un esquinç i pedalar va ser el primer que vaig fer. Havia de posar primer la sabata i després el peu quan vaig poder començar a anar en bici. Si no m’hagués lesionat no sé què hauria fet” explica sobre el motiu, molt menys conegut, pel qual va acabar amb la bici al Sàhara, en el que seria l’inici d’una gran amistat.
Notícies
Dissabte,7 setembre 2024